“Залогът в Украйна е посоката на човешката история. Най-голямото политическо постижение на човечеството е упадъкът на войната. То сега е застрашено.“
Ювал Ноа Харари, икономист, 9 февруари 2022 г.
Санкциите са много тежки, имат ефекта на бумеранг, така или иначе са неефективни. Това повтарят леви политици, приятели на Кремъл в Европа, десни политолози и разумни икономисти като приятелят на един от авторите на тази статия, Стив Ханке.
Нито едно от тези твърдения не е вярно от икономическа или социално-философска гледна точка. Икономически всичко е повече от ясно: трябва да се сравняват сравними разходи, съразмерни щети и рискове. Исторически по повод Русия такова сравнение не е правено, а когато е правено, не е придобивало политическа тежест.
Your browser doesn’t support HTML5
Що се отнася до санкциите
От гледна точка на светогледа мнозина не са наясно, че днешна Русия отговаря на почти всички критерии за фашистка държава: култ към миналото, често илюзорно величие и култ към мъртвите, тъга по загуба на имперско величие, обида от „несправедливостта“ на историята, възглед, че външният свят е враждебно настроен, култ към един-единствен водач и вяра, че „справедливостта“ следва да бъде възстановена чрез война и завоюване на нови територии.
Русия се управлява от фашистки режим, разполагащ с ядрени оръжия. За това отдавна предупреждава Тимъти Снайдър. Нищо не пречи на този режим да нарича „нацисти“ и „врагове“ всички, които не са съгласни с него, това консолидира подкрепа, а които не го подкрепят, трябва да бъдат наказани.
Кратка предистория
Харари се позовава на статистиката. Военните разходи като дял от общите държавни разходи намаляват драстично след Втората световна война. Причината е в революционните промени в човешката култура, които само фашизмът оспорва.
Не Втората световна война, а светът след нея сложи край на фашизма
Обратно на широко разпространеното погрешно мнение, Втората световна война не сложи край на фашизма в посочения по-горе смисъл. Загубилите войната страни (Германия, нейните сателити, Италия и Япония) са денацифицирани и демилитаризирани. В техните общества няма (с изключение на все пак будещи тревога групи) почти никакъв остатък от фашизъм и вече 77 години той няма никаква тежест в правителствената политика. В същото време СССР продължи да се готви за нова световна война с войнствена реторика и огромни инвестиции във въоръжение. Тази заплаха поддържаше относително високи (но все пак по-ниски) военни разходи на потенциалните жертви на съветска агресия.
Въпреки това от 1960 г. до 2020 г. световните военни разходи като дял от БВП са намалели от 6.3 на 2.4%. След 1992 г. показателят за Руската федерация е средно два пъти по-висок от този за света и три или повече пъти по-висок от този в съседните страни, включително Грузия до 2004 г. и Украйна до 2014 г. В Молдова те са десет пъти по-ниски. През 2020 г. в САЩ те са 3.74, а в Русия 4.26% от БВП.
За СССР ситуацията се промени след кризата в Куба от началото на 60-те. Тогава режимът на КПСС не успява да изпълни своите заплахи. Това става въпреки нахлуването в Чехословакия на страните от Варшавския договор (85% от войските са на СССР и „военната операция“ е въодушевена и ръководена от Кремъл) и въпреки Афганистан.
На Съветския съюз му се наложи тихомълком да признае, че войната е зло и да се присъедини към Хелзинкския процес на 70-те. Тогава СССР и Съветът за икономическа взаимопомощ (СИВ) се съсредоточават върху икономическата надпревара със Запада, която злощастно губят в средата на 80-те. Сега приятелите на Кремъл тълкуват този епизод като заговор на „американците“, „световното еврейство“, „глобализацията“ и „неолиберализма“, каквото и да означават тези думи.
Надпреварата във въоръжаването обаче продължава, СССР губи и нея, и за щастие на всички тогавашни републики (по този повод те сега честват дни на своята независимост) се саморазпуска. Тази историческа промяна позволи на останалия свят да преразпредели допълнителни ресурси в подкрепа на социалната държава, помощи за бедните страни и глобалните цели на устойчивото развитие.
Светът се върна към зачитането на международните правила, включително на международно признатите граници, универсалните човешки права и ненамесата във вътрешните работи. Разбира се, не без войни и несъвършенства в прилагането на правилата.
От посткомунистическите страни (поне в Северното полукълбо), Русия е единствената държава, която през последните 30 години анексира територия от съседна държава (Крим) и окупира, а след това и призна „държавността“ на пет други територии - една в Молдова и по две в Грузия и Украйна.
Кремъл не харесваше политическото развитие на бившите републики на СССР
Подобно на по-старите съветски прецеденти в Източна Германия, Унгария, Чехословакия или Афганистан, Кремъл не харесваше политическото развитие в тези страни. Освен това Руската федерация поддържа военно присъствие в Армения, Киргизстан и Сирия, и, когато се наложи, изпраща войски в страните-членки на Евразийския Съюз.
Три сценария за войната
Единият сценарий за край на войната изглежда така: Русия побеждава Украйна, елиминира нейната държавност, заличава нейната култура, унищожава икономически и политически активните хора и разширява владенията на Кремъл. Слабо вероятно е т.нар. „Запад“ да признае това завоевание.
В резултат на дипломатическата изолация режимът на Путин ще се втвърди, както беше след завземането на Крим, но в много по-голяма степен. Това ще позволи „успешна“ организация на предаването на властта дори в случай на смърт или тежка болест. „Западът“ ще трябва или да се предаде, което е невъобразимо и безсмислено, или рязко да увеличи военните си разходи.
При сегашните цени това би означавало допълнителни 4% от БВП на страните членки на НАТО и съседите на Русия.
Бумеранговият ефект е дългогодишна инфлация и ограничаване на социалните трансфери. Икономиката на Русия ще продължи да прилича на инвалидна количка, търкаляща се върху приходи от природен газ, нефт и малко метали и въглища.
Основен проблем на този сценарий е обстоятелството, че други режими, подобни на кремълския, ще започнат свои собствени „ограничени военни операции“.
Вторият възможен сценарий за края на войната е следният: Украйна побеждава Русия с помощта на Запада, и то не само поради санкциите спрямо Русия, колкото и да се разширяват. Световният ред отпреди войната се завръща и дори се укрепва, възпирайки всички подобни бъдещи агресори.
Има много рискове в отношенията с „Колективния Путин“ на Русия след войната преди режимът напълно да се разпадне. Основният от тях е употребата на ядрено оръжие.
Третият възможен сценарий е т. нар. „финландки” компромис: Украйна запазва суверенитет, но губи територии, приема неутралитет и в някаква степен демилитаризация.
Това би означавало възстановяване на илюзиите и самозаблудите от времето на Грузинската война и завземането на Крим, че Русия възприема изкуството на компромиса и част, ако не от „Запада“, то поне от глобалното село. Възможна е форма на истинска или инсценирана партизанска война в предадените на Русия области. Много е вероятно всичко това да трае до времето, когато „Колективният Путин“ възстанови военните сили на страната си.
Санкции, бумеранг и 7D
Първият сценарий означава дълга агония на руската икономика и тежки изпитания за световната, при втория перспективата е постепенна нормализация, а третият е с перспектива за временно примирие, запазване на огромни военни разходи и допълнителна инфлация, за да се повтори отново същото.
Пълна или частична победа на Русия би струвало над 4% от глобалния БВП
Икономически погледнато, тежестите на първия и третия сценарий са несравнимо по-значителни – вероятно над 4% от глобалния БВП (приблизително 4 трилиона щатски долара) – бумеранговият ефект от санкциите (вероятно от 0.5 до 1 трилион). Сумата зависи от продължителността и изхода от войната на Русия в Украйна. И не включва употребата на ядрено оръжие от страна на Кремъл.
Погледнато политически, реакция тип 7D спрямо режима в Кремъл могат да помогнат, ако към него се приложат: демилитаризация, децентрализация, декомунизация, де-путинизация, де-нуклеаризация, демократизация и десталинизация. Подобни деескалации, както стана дума, са прилагани след Втората световна война. Но засега никой не знае как и с от кое от тези 7D да започне през 2022 г. Сигурно е само, че санкциите са по-приемливият подход.
* Володимир Дубровский е старши икономист в Института CASE – Ukraine в Киев. Заедно с Красен Станчев в момента работи върху цялостен преглед на предисторията и ефектите от санкциите срещу Русия. Резюмето, представено тук, е подготвено специално за Свободна Европа.
** Независимо от това Световната среща на комунистическите и работническите партии през 1978 година приема резолюция, която потвърждава курса към пролетарска революция. По-късно същата година, на среща на източноевропейските комунистически водачи с Леонид Брежнев в Крим Тодор Живков открито настоява България да бъде третирана от Москва като част от СССР.
*** Становищата, изказани в рубриката „Мнение“, могат да не отразяват позицията на Свободна Европа.